TourDeFort - Веломаршрути фортецями Слобожанщини
Команда проекту TourDeFort розробила і протестувала веломаршрути по яким велотуристи мають можливість проїхати по залишкам Української лінії та оглянути всі 10 фортець
Українська лінія – військово-інженерна система земляних укріплень у 1731–1770 роках на південному заході Російської імперії, на теренах сучасної південної України (Запорожжя, Слобожанщина і Донбас). Споруджена для захисту південних степових рубежів імперії від нападів кримських і ногайських татар. Одна з російських порубіжних оборонних ліній XVI — XIX століття. Довжина лінії — близько 285 км.
Українська лінія складалась з 16 фортець і 49 редутів, з'єднаних між собою високим земляним валом і глибоким ровом.
Проходила від Дніпра по річці Орелі та її притоці Берестовій до річки Береки й злиття її із Дінцем. Будувалася за проектом генерала-німця Йоганна Вейсбаха. Будівництво почалось 1731 року, але тривало навіть у 1740-ві роки.
На сьогоднішній день залишилось 10 фортець.
***
Веломаршрут фортецями Слобожанщини #TourDeFort - це система туристичних шляхів, що пролягає вздовж історичних укріплень Української оборонної лінії, що збереглися до наших часів, та охоплює прилеглі до них території, що увібрали в себе найрізноманітніші об'єкти туристичного інтересу Харківщини.
Веломаршрут пролягає різними напрямками, асфальтовими, ґрунтовими, польовими дорогами, лісовими та піщаними стежками, що мають різні рівні складності та зацікавлять як досвідчених мандрівників, так і початківців.
Споруди Української укріпленої лінії пролягали вздовж природних бар'єрів: річок та ярів, пагорбів та боліт. Тому туристи мають шанс побачити різні по типу природні зони: степ, лісостеп та ліси. Прямуючи веломаршрутом #TourDeFort вам відкриються захоплюючі панорами провінційної Харківщини. Ви маєте шанс побачити поселення байбаків, вам можуть зустрітися фазани, куріпки, косулі, зайці, ліси та їжаки. Ви зможете купатися в річках, ставках та озерах, що зустрінуться на вашому шляху, втамувати спрагу з чистих джерел.
Маршрут побудований таким чином, що туристи самі обирають собі темп, відстань та напрямок по своїх силах та вподобаннях. Ви зможете запланувати старт та/або фініш по залізничних станціях, що мають пряме сполучення з Харковом, Ізюмом, Красноградом та Лозовою.
Проєкт " TourDeFort - Веломаршрут фортецями Слобожанщини" реалізується ГО “МОУШН+” в партнерстві з КЗ “Харківський організаційно-методичний центр туризму” в межах партнерської програми «Культура.Туризм. Регіони» від Українського культурного фонду та Державного агентства розвитку туризму України.

Веломаршрут фортецями Слобожанщини "TourDeFort"

TDF 0: Станція Лихачове - Олексіївська фортеця_4,6 км
Станція "Лихачове" - м.Первомайський - Олексіївська фортеця

TDF 1: Олексіївська фортеця - Михайлівська фортеця_22,4 км
Олексіївська фортеця - с.Олексіївка - с.Зеленівка - с.Булацелівка - с.Максимівка-с.Одрадове - Михайлівська фортеця

TDF 1а: Олексіївська фортеця - Михайлівська фортеця_19,3 км
Олексіївська фортеця - сел.Олексіївка - с.Слобідське - Михайлівська фортеця

TDF 2: Михайлівська фортеця - Слобідська фортеця_22,2 км
Михайлівська фортеця - с.Михайлівка - с.Одрадове - с.Красиве - с.Миколаївка -  с.Степове - с.Лозівське - Слобідська фортеця

TDF 3: Слобідська фортеця - Тамбовська фортеця_21 км
Слобідська фортеця - с.Лозівське - с.Павлівка 2 - с.Бакшарівка - с.Зелений Гай - с.Дмитрівка - Тамбовська фортеця

TDF 3a: Павлівка Друга - Тамбовська фортеця_22,1 км
с.Павлівка Друга - с.Червона Балка - с.Іванівка - Тамбовська фортеця

TDF 4: Тамбовська фортеця - Петровська фортеця_16,3 км
Тамбовська фортеця - сел.Петровське - Петровська фортеця

TDF 5: Петрівська фортеця - Крейдяна скеля та Каньон_16 км
Петровська фортеця - сел.Петрівське - с.Завгородне - с.Протопопівка - Крейдяна скеля та Каньон

TDF 6: Олексіївська фортеця - Єфремівська фортеця_17,6 км
Олексіївська фортеця - м.Первомайський - с.Калинівка - с.Задорожнє - Єфремівська фортеця

TDF 6a: Станція Лихачове - Єфремівська фортеця_19,8 км
Станція "Лихачове" - м.Первомайський - с.Маслівка - с.Караченців - с.Дмитрівка - с.Мар'ївка - с.Ново-Семенівка - Єфремівська фортеця

TDF 7: Єфремівська фортеця - Парасковіївська фортеця_18,1 км
Єфремівська фортеця - с.Єфремівка - с.Семенівка - с.Парасковія - Парасковіївська фортеця

TDF 8: Парасковіївська фортеця - Орловська фортеця_16,7 км
Парасковіївська фортеця - с.Парасковія - с.Медведівка - с.Кофанівка - с.Шевченкове - с.Дячківка - Орловська фортеця

TDF 9: Орловська фортеця - Іванівська фортеця_16,2 км
Орловська фортеця - с.Дячківка - с.Калинівка - Іванівська фортеця

TDF 10: Іванівська фортеця -Бєльовська фортеця_14,3 км
Іванівська фортеця - с.Октябрьске - м.Красноград - Бєльовська фортеця

TDF 11: Бєльовська фортеця - Кемпінг_3,6 км
Бєльовська фортеця - м.Красноград - Кемпінг (річка Берестова, Міський пляж)

TDF 12: Бєльовська фортеця - станція Красноград_1,3 км
Бєльовська фортеця - м.Красноград - Залізнична станція "Красноград"

Т 1: Крейдяна скеля - Шебелинський крейдяний кар'єр_33,1км
Крейдяна скеля - с.Чепіль - с.Волобуївка -  с.Асіївка - с.Шевелівка - с.Гусарівка - Шебелинський крейдяний кар'єр

Т 2: Шебелинський крейдяний кар'єр - Олексіївська фортеця_37,2 км
Шебелинський крейдяний кар'єр - сел.П'ятигірське - с.Шебелінка - с.Киселі - с.Кам'янка - сел.Олексіївка - Олексіївська фортеця

Т 3: Кемпінг Красноград - Солоне озеро_37,5 км
Міський пляж Красноград - м.Красноград - сел.Наталино - с.Попівка - с.Петрівка -с.Липянка - с.Крутоярівка - сел.Кегичівка -с.Антонівка - Солоне озеро

Т 4: Солоне озеро - Верхня Орілька_26,6 км
Солоне озеро -  с.Антонівка - сел.Кегичівка - с.Діброва - с.Коханівка - с.Писарівка - с.Павлівка - с.Новоіванівка - с.Верхня Орілька

Т 5: Верхня Орілька - Станція Лихачове_15,3 км
с.Верхня Орілька - с.Грушино - м.Первомайський - ТОВ "Терра" (Казан -велетень) - станція "Лихачове"

Т 6: Верхня Орілька - Миронівка_9,7 км
с.Верхня Орілька - с.Миронівка

Т 7: Миронівка - Первомайський_22,8 км
с.Миронівка - с.Ржавчик - руїни ГП Хімпром - с.Сиваш - м.Первомайський

Т 8: Чепіль - ТС "Іванівський шум"_22,3 км
с.Чепіль - с.Ветрівка - с.Мирна Долина - с.Норцівка - с.Левківка - Туристична стоянка "Іванівський шум"

Т 9: ТС "Іванівський шум" - гора Кременець_21,9 км
Туристична стоянка "Іванівський шум" - с.Левківка - с.Забавне - м.Ізюм - гора Кременець

Т 10: Станція Ізюм - гора Кременець_5,4 км
Залізнична станція  "Ізюм" - м.Ізюм - Хрістовоздвіженська церква - Ізюмський краєзнавчий музей - гора Кременець

Т 11: Станція Ізюм - Екоподвір'я "Лісова заїмка"_17,9 км
Залізнична станція "Ізюм" - м.Ізюм - Свято-Вознесенський кафедральний собор - джерело "Кириченкова криничка" - м.Ізюм (Поворотка) - с.Придонецьке - Екоподвір'я "Лісова заїмка"

Т 12: Екоподвір'я "Лісова заїмка" - Петрівська фортеця_37,8км
Екоподвір'я "Лісова заїмка" - с.Придонецьке - с.Співаковка -  с.Заводи - с.Велика Комишуваха - с.Грушуваха - сел.Петрівське - Петрівська фортеця

Т 13: Станція Балаклея - Гусарівка_14,9 км
Залізнична станція "Балаклея" - м.Балаклея - Балаклейський краєзнавчий музей - оглядовий майданчик на долину р.Балаклійка -  р.Сіверський Донець - с.Байрак - Меморіал жертвам Другої світової війни - сел.Гусарівка

Т 14: Станція Балаклія - Шебелинський крейдяний кар'єр_30,1км
Залізнична станція "Балаклія" - м.Балаклія - р.Сіверський Донець - с.Байрак - покинуте дачне селище - с.Первомайське  - Шебелинський крейдяний кар'єр

Т 15: Верхній Бишкин - П'ятигірське_29,4км
с.Верхній Бишкин - Шебелінка - сел.П'ятигірське

Т 16: Первомайський - Верхній Бишкин_18,3 км
м.Первомайський (ПК "Хімік") - Олексіївська фортеця - сел.Олексіївка - с.Верхній Бишкин (Краєзнавчий музей)

Т 17: Єфремівка - Солоне озеро_25,9 км
с.Єфремівка - с.Семенівка - сел.Слобожанське - с.Антонівка - Солоне озеро

Т 18: Дамба Берекського водосховища - Олексіївська фортеця_15,9 км
с.Максимівка - дамба Берекського водосховища - с.Олексіївка - Олексіївська фортеця

Т 19: Станція Біляївка - Михайлівська фортеця_14,3 км
Станція Білявка - сел.Біляївка - с.Петрівка - с.Одрадове - Михайлівська фортеця

Т 20: Біляївка - Слобідська фортеця_32,5 км
Селище Біляївка - с.Роздолля - с.Крюкове - с.Горохівка - с.Бунакове -с.Святошине - с.Лозівське - Слобідська фортеця

Т 21: Станція Безпавлівка - Козача Гора_18,5 км
Станція Беспавлівка - с.Пасіки - с.Велика Гомольша - Національний природний парк "Гомільшанські ліси" - Козача гора

Т 22: Верхній Бишкин - Козача Гора_17,3 км
с.Верхній Бишкин - с.Нижній Бишкин - с.Суха Гомольша - Національний природний парк "Гомільшанські ліси" - Козача Гора

Т 23: Миколаївка - Степове _10,1 км
с.Миколаївка - с.Картамиш - с.Степове

Т 24: Станція Савинці - Чепіль_16 км
Станція "Савинці" - сел.Савинці -  с.Раківка - с.Заліман - с.Чепіль

Т 25: Коханівка - Миронівка_30,6 км
с.Коханівка - с.Нова Парафіївка - с.Новомихайлівка - с.Мар'ївка - с.Олійники - с.Миронівка

Т 26: Балаклія - П'ятигірське_22,3 км
м.Балаклія - озеро Ляхове - с.Криничне - с.Мілова - Шебелинський крейдяний кар'єр - сел.П'ятигірське

Т 27: Станція Безпавлівка - Парасковія_24,7 км
Станція "Безпавлівка" - с.Безпавлівка -  сел.Охоче - с.Меліхівка - с.Парасковія

Фортеці та Редути

Бєльовська фортеця
Бєльовська фортеця (Десята фортеця) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії. Десята фортеця Української оборонної лінії.
Бєльовська фортеця мала вигляд чотирикутника, кожна сторона якого дорівнювала 100 метрам. По кутах фортеці були побудовані бастіони. З південної сторони фортеці, відразу за ровом, розташовувався передовий редут. В середині фортеці побудовані казарми, цейхгауз, пороховий льох, скарбниця, криниця. Пізніше від фортеці до ставка і слобідці побудували підземні ходи. Лінія підземних ходів поступово розгалужувалася по місту.
Стела присвячена звільненню міста від німецьких військ в 1943 році, встановлена на валі фортеці.
Десята фортеця Української оборонної лінії, закладена 11 серпня 1731 року генералом Таракановим, стала першою спорудою майбутнього міста. Закінчено будівництво фортеці було 20 жовтня того ж року. Тут у 1733 році розмістився 2-й батальйон одного з 20 ландміліційних полків, який був сформований у місті Бєльові Тульської губернії Білгородським військовим столом. Від назви міста Бєльова отримав назву полк, а фортеця, з 1738 року стала називатися Більовською (1-й батальйон полку розміщувався в фортеці Святого Іоанна).
На схід від фортеці поселилися родини солдатів (ландміліціонерів) та офіцерів. Так виникла близько фортеці Солдатська слобідка. Ландміліціонери охороняли Бєльовську фортецю і прилеглі до неї ділянки лінії, брали участь у походах російської армії, періодично брали участь у військових навчаннях. За службу вони звільнялися від повинностей, одержували землю і невеличку плату, у вільні години займалися землеробством. Населення слобідки збільшувалося за рахунок підпомічників, яких уряд відрядив по одному до кожного ландміліціонера. Підпомічник зобов'язаний був допомагати ландміліціонеру в польових роботах і взагалі в обзаведенні господарством.
З 1736 по 1764 рік в Бєльовській фортеці розташовувалася канцелярія Українського ландміліційного корпусу, Ландміліційна комісія і Генеральний ландміліційний суд.
Під захистом фортеці селилися купці і ремісники. Вони побудували квартал на захід від центру селища. Під крамниці відводили кімнати житлових будинків, двері яких виходили на вулицю. Між фортецею і заселеними кварталами побудована перша кузня, яка обслуговувала мешканців містечка та приїжджих купців. На схід від Бєльовської фортеці було посаджено 33 десятини і 1000 квадратних сажень саду. Це був так званий Казенний сад. Посадили його і доглядали за ним ландміліціонери. В цьому саду були побудовані шовкові «заводи». Такий «завод» представляв собою довгий сарай, в якому стояли столи, а на столах розставлені скриньки з шовкопрядом.
Російський уряд робив спробу впровадити на Слобожанщині шовківництво. У 1757 році Сенат Російської імперії видав указ, в якому пояснювалося, що в імперії зростає попит на шовкові, парчеві вироби, між тим шовк в країні майже не виробляється, його доводилося задорого ввозити з Персії. Сенат наказував місцевій владі повідомити селянам «Української лінії», щоб вони саджали тутові дерева, розводили шовкопряда і добували шовк.
Шовководам з купців було обіцяно звільнення від служби та стягнення мита за продаж шовку протягом 10 років. Вони повинні були продавати шовк російською шовковим мануфактурам. Всім бажаючим зайнятися шовківництвом пропонувалося відвідати Бєльовську фортецю і ознайомитися з практикою розведення шовковиці.
У 1745 році в містечку при Бєльовській фортеці організовуються перші ярмарки, будуються за рахунок скарбниці спеціальні приміщення під крамниці. У другій половині XVIII сторіччя жителі міста поділялися на ремісників, міщан, купців. Поступово виділяється заможна частина, з якої формувалися органи місцевої влади. На чолі адміністративної влади в містечку стояв комендант, влада якого поширювалася на всі сторони життя. Багата верхівка міста з кожним роком посилювала експлуатацію, захоплювала і привласнювала громадські землі. Так, наприклад, купець Григорій Сколий присвоїв урочище Хомутовку і побудував там в 1776 році перший в містечку цегельний завод. З цього часу заможні люди стали будувати будинки з цегли. Одним з перших цегляних будинків був будинок Генералітету Української лінії. Купець Бочаров присвоїв 30 десятин міської землі і теж збудував цегельний завод. Багач Хрипунов захопив по річці Берестовій ділянку міського лісу. За нею і зараз збереглася назва «Хрипунів ліс». Цьому потурали Канцелярія Української лінії і комендант міста, тому що і самі від того мали вигоду.
З поселенням ландміліційних полків на Українській лінії пов'язане виникнення сіл Піщанка та Берестовенька: перше неподалік від Бєльовської фортеці, друге біля фортеці «Святого Іоанна». Залишки Іванівської фортеці добре збереглися до наших днів. Важким і безпросвітним було життя людей у цих селах. Крім роботи в полі та відбування різних повинностей, люди нічого не бачили. Лише в 1752 році на Українській лінії, в тому числі і в Бєльовській фортеці, були відкриті початкові школи для дітей ландміліціонерів, в яких, крім читання, письма та арифметики, викладалося «інженерне мистецтво» та артилерійська наука. Дітей солдатів готували до військової служби.
Царський уряд щедро роздавав родючі землі російським дворянам, іноземцям, які були на військовій службі і при царському дворі, українській козацькій старшині.
У другій половині XVIII століття виникає ряд сіл за Українською лінією: Циглерівка, Березівка, Попівка, Наталине та інші.
У 1764 році Катеринославська провінційна канцелярія, яка перебувала при Бєльовській фортеці, відвела вільні землі підполковнику Курського полку німцеві фон Циглеру і полковнику Донецького пікінерського полку, вихідцю з кримських татар Алімову. Нарізані цим офіцерам землі були розташовані на південь від Української лінії. Нових землевласників зобов'язали заснувати села на 48 садиб кожне і заселити їх вільними людьми. Село, в якому була розміщена садиба фон Циглера, було названо Циглерівкою, друге село Березівкою. За переказами, Алімов виграв Циглерівку в карти і передав її у спадок своєму синові. Дочка Алімова стала дружиною офіцера Я. О. Ламберта (брати Моріц, Карл і Яків Ламберти — французькі дворяни, у період французької революції 1789—1794 року емігрували до Російської імперії і надійшли до військової служби в імперську армію)[4].
Стратегічне значення Українська лінія втратила під час російсько-турецької війни 1768-74 років, коли в зв'язку з переміщенням державних кордонів Російської імперії на Південь була побудована для оборони України Дніпровська лінія, яка пройшла від гирла річки Московки до нижньої течії річки Берди. Бєльовська фортеця з цього часу перетворюється в пересильний пункт і місце утримання селян, які виступали проти феодальної експлуатації. На плані міста 1782 року позначені в'язниця і церква.
Після російсько-турецької війни (1768-74 років) в 1775 році була створена Азовська губернія. До неї входило 12 повітів, територія яких простягалася аж до Азовського моря. Головне управління губернії знаходилося в Бєльовській фортеці. Губернатору генералу В. О. Черткову російський уряд виділив в особисте володіння 3 тисячі десятин землі на лівому березі річки Берестової. Засноване ним поселення на честь його дружини названо Наталине. Ця ж назва перейшла і на повіт. У жовтні 1778 року Управління Азовської губернії переведені в місто Катеринослав, а Бєльовська фортеця стала повітовим центром Азовської губернії. Указами від 30 березня 1783 року та 22 січня 1784 року з Азовської та Новоросійської губерній створено Катеринославське намісництво, до якого увійшов і Наталинський повіт.
За півстоліття (1731—1784 роки) навколо Бєльовської фортеці виросло містечко, в якому проживало 617 людей, було 130 будинків, 3 кузні, близько 20 магазинів, кілька шинків, щороку проводилися 3 ярмарки. У 1784 році указом імператриці Катерини II Бєльовська фортеця перейменована в місто Костянтиноград, це ім'я було дано на честь онука імператриці Костянтина.
В 1770 році піхотні ландміліційські полки увійшли до складу армії, а сам Український корпус було скасовано. З 11-ти ланд міліційних полків чотири зберегли свої назви (33-й Єлецький, 34-й Севський, 70-й Ряський та 71-й Бєльовський), інші увійшли до складу інших полків. 71-й Бєльовський піхотний полк проіснував під своєю назвою до кінця існування Російської імперії.
У 1787 році імператриця Катерина ІІ, подорожуючи по Російській імперії, 8 червня спостерігала за маневрами військ на території Костянтиноградського повіту під командуванням Потьомкіна і Суворова. Ця Суворовська битва увійшла в історію як зразкова. 16 вересня 1817 року вона була повторена на цій самій території корпусом військ під командуванням генерала Саксена в присутності імператора Олександра I.
В наслідок виходу Росії до Чорного моря розвиваються економічні і політичні зв'язки з Туреччиною й іншими країнами Півдня. Відомо, що у 1793 році через Костянтиноград проїжджало 50 возів турецького посольства. У 1796 році місто Костянтиноград переведено на стан позаштатного міста Малоросійської губернії.
Фортеця земляна, прямокутна в плані, з чотирма бастіонами. У північній куртині розташований в'їзд до фортеці, південна посилена равеліном, спрямованим в бік річки Берестової. Пам'ятка середнього збереження: пошкоджені два північних бастіони і вал, частково зберігся рів, що оточував фортецю. Оборонний вал лінії примикав до двох вершин бастіонів. Від Бєльовської фортеці вал і рів тягнулися в бік дев'ятої на лінії фортеці Іванівської та одинадцятої — Федорівскої (збереглася ділянка валу)

Іванівська фортеця
Іоаннівська фортеця (Фортеця святого Іоанна) — перша з фортець, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії. Названа на честь святого Іоанна (Івана).
При фортеці знаходився Перший батальйон Бєльовського ландміліцейського полку (2-й батальйон цього полку розміщувався в Бєльовській (Десятій) фортеці).
Перша з побудованих фортець Української лінії.
«... У тому 1731 році, 23 червня, під час перебуванні Генерала Графа Богемського, фон-Вейзбаха, при молебному співі і гарматній стрілянині, закладена перша фортеця на річці Берестовий, вище гирла річки Берестовеньці по системі Вобана ...
... Імператриця Анна Іванівна вказала новозакладену першу фортецю іменувати фортецею святого Іоанна, в ім'я блаженної пам'яті Великого Государя Царя і Великого Князя Іоанна Олексійовича ...»
Фортеця розташована на височині, в межиріччі Берестової і Берестовеньки. При виборі місця будівництва раціонально використані річкові перепони, що стратегічно посилило фортецю. Знаходиться на центральній ділянці лінії між Орловською і Бєльовською фортецями, з якими з'єднувалася валом і ровом. На південному сході від фортеці збереглася ділянка цього валу, а з північного заходу є його сліди.
У фортеці розмістився 1-й батальйон одного з 20 ландміліційних полків, який був сформований у місті Бєльові Тульської губернії Білгородським військовим столом, отримавши від назви міста Бєльова назву Бєльовський. Сусідня Десята фортеця, в якій розміщувався 2-й батальйон того ж полку, в 1738 році дістав назву Бєльовьского.
71-й Бєльовський піхотний полк проіснував під своєю первісною назвою до кінця існування Російської імперії.
Фортеця земляна, майже квадратна в плані, з чотирма бастіонами. У північній куртині розташований в'їзд до фортеці, західна і південна — посилені равелінами, спрямованими в бік річок Берестової та Берестовеньки. Висота кріпосного валу близько 10 м. Фортеця була оточена сухим ровом, первісна глибина якого становила понад 4 м. Площа кріпосного двору близько 1,5 га. У центральній частині двору збереглися залишки колодязя, по западинах простежується також місцезнаходження будівель.

Орловська фортеця
Орловська фортеця (до 1738 року Дев'ята фортеця) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії.
При фортеці знаходився Перший батальйон Орловського ландміліційного полку.
Первісна назва фортеці Дев'ята, в 1738 році перейменована на Орловську фортецю. При фортеці розміщався 1-й батальйон Орловського ландміліційного полку, від якого фортеця отримала свою назву (2-й батальйон полку розміщувався в фортеці Святої Параскеви).
В 1770 році піхотні ландміліційні полки увійшли до складу армії, а сам Український корпус було скасовано. З 11-ти існуючих на той час ландміліційних полків чотири зберегли свої назви, а інші увійшли до складу інших полків. Орловський піхотний полк було розформовано. А кадри передані інших підрозділам, з пізніше сформованим 36-м піхотним полком не мав спадкоємства.
Фортеця земляна, прямокутна в плані, чотирьохбастіонна. Площа кріпосного двору більше 1 га. З напільного північно-західного боку розташований в'їзд до фортеці. Південно-західна куртина посилена равеліном, спрямованим до р. Берестовій. Фортеця була оточена сухим ровом, ділянки якого збереглися до наших днів. З сьомою на лінії Парасковіївською фортецею і Іванівською з'єднувалася валом і ровом.

Парасковіївська фортеця
Парасковіївська фортеця (Фортеця Святої Параскеви) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії.
Названа на честь матері імператриці Анни — Парасковії Федорівни, уродженої Салтикової, дружини Іоанна Олексійовича.
При фортеці розміщувався 2-й батальйон Орловського ландміліційного полку (1-й батальйон полку розміщувався в Орловської фортеці).
В 1770 році піхотні ландміліційні полки увійшли до складу армії, а сам Український корпус було скасовано. З 11-ти існуючих на той час ландміліційних полків чотири зберегли свої назви, а інші увійшли до складу інших полків. Орловський піхотний полк було розформовано. А кадри передані інших підрозділам, з пізніше сформованим 36-м піхотним полком не мав спадкоємства.
Земляна, майже квадратна в плані, чотирьохбастіонна. У південно-східній куртині розташований в'їзд, південно-західна — посилена равеліном, спрямованим в бік пологого схилу і р. Берестовий. При будівництві вали фортеці мали висоту понад 4 м, сухий рів, що оточував фортецю, понад 2 м (з часом ці розміри зменшилися). Вали та рів з боку шостої на лінії Єфремівської і восьмої — Орловської фортець підведені до південної частини Парасковіївської фортеці. Кут, утворений ними, посилював позиційні переваги її місцезнаходження.

Єфремівська фортеця
Єфремівська фортеця (до 1738 Троїцька фортеця, або Троїчатська фортеця, Троїчатський Буєрак) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії. .
При фортеці 1733 році розмістився 2-й батальйон одного з 20 ландміліційних полків, який був сформований у місті Єфремові Тульської губернії Білгородським військовим столом. Від назви міста Єфремова отримав назву полк, а фортеця, з 1738 року стала називатися Єфремівською (1-й батальйон полку розміщувався в Олексіївській фортеці).
В 1770 році піхотні ландміліційські полки увійшли до складу армії, а сам Український корпус було скасовано. З 11-ти ланд міліційних полків чотири зберегли свої назви (33-й Єлецький, 34-й Севський, 70-й Ряський та 71-й Бєльовський), інші увійшли до складу інших полків.
Фортеця земляна, прямокутна в плані, чотирьохбастіонна, в'їзд — в північно-західній куртині. Площа кріпосного двору більше 1,5 га, в центрі — слід колодязя. Укріплення мають значні пошкодження. Протяжність фортеці по зовнішній стороні підстави вала становить понад 1040 м. Фортеця оточена широким ровом, який з часом перетворився на неглибокий. Південно-східна куртина посилена равеліном, спрямованим в бік р. Орелі. Зберігся вал, яким Єфремівська фортеця була з'єднана з п'ятою по лінії Олексіївською і сьомою — Парасковіївською фортецями.

Петрівська фортеця
Петрівська фортеця (Фортеця святого Петра, до 1738 року Донецька) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії.  Названа на честь святого Петра.
При фортеці знаходився Перший батальйон Тамбовського ландміліційного полку.
Фортеця святого Петра входила до системи укріплень Української лінії, побудованої в 1731—1742 роках для оборони південних кордонів Російської імперії. Українська лінія складалася з 16 фортець, земляного валу і сухого рову, посилених палісадом, редутами, реданом, блокгаузом та форпостами. Будівництво фортець здійснювалося за затвердженим планом і проектами, розробленими Військовою колегією. Однак в повному обсязі будівництво укріплень виконано не було.
Першою на східному фланзі Лінії розташована Донецька фортеця, яка в 1738 року була перейменована на фортецю святого Петра (Петрівську).
Фортеця земляна, прямокутна в плані, з чотирма бастіонами. Площа кріпосного двору понад 1,4 га. Протяжність фортеці по гребеню валу становить близько 880 м. Висота кріпосного валу 3,5 м. У центрі кріпосного двору сліди колодязя. У північній куртині розташований в'їзд до фортеці, південна посилена равеліном, спрямованим до річки Сіверський Донець. Фортеця оточена сухим ровом. Петрівська фортеця з'єднувалася валом і ровом з другою на лінії Тамбовською фортецею.

Тамбовська фортеця
Тамбовська Фортеця — фортеця, споруджена у 1731 за зразковим проектом фортець Української лінії.
Була побудована у 30-х роках XVIII століття за наказом генерала Йогана-Бернгара Вейсбаха. Перша назва фортеці — Бузова (Бусова). У 1738 році перейменована за назвою Тамбовського кінного полку, розташованого на цій ділянці лінії.
Фортеця земляна, прямокутна в плані, з бастіонами на чотирьох рогах. Площа фортечного двору близько 1,4 га, в центрі знаходиться слід від колодязя. Південно-західна і південно-східна куртини посилені равелінами, спрямованими в бік річки Береки, у північно-східній куртині розташований в'їзд у фортецю шириною 10 метрів. Ширина гребеня кріпосного валу в даний час складає близько 2 метрів, ширина основи валу — близько 20 метрів. Довжина фортеці (по гребеню валу) близько 800 метрів. Тамбовська фортеця з'єднувалася валом і ровом з фортецею Святого Петра та Слобідською Фортецею.

Слобідська фортеця
Слобідська фортеця (до 1738 року Лозова чи Лузова фортеця) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії.
При фортеці знаходився Другий батальйон Слобідського ландміліційного піхотного полку, за назвою якого фортеця і отримала назву.
В 1770 році піхотні ландміліційські полки увійшли до складу армії, а сам Український корпус було скасовано. З 11-ти ландміліційних полків чотири зберегли свої назви (33-й Єлецький, 34-й Севський, 70-й Ряський та 71-й Бєльовський), інші увійшли до складу інших полків.
Фортеця земляна, прямокутна в плані, чотирьохбастіонна. При будівництві вали фортеці мали висоту близько 6 м. Площа кріпосного двору близько 1,4 га, в центрі — слід колодязя. Зберігся сухий широкий рів, що оточував фортецю. Південно-західна куртина посилена равеліном, спрямованим до річка Берека. Слобідська фортеця з'єднувалася валом і ровом з другою на лінії Тамбовською і четвертою — Михайлівською фортецями.
На бастіоні фортеці розташована стела загиблим в Барвінковському котлі в травні 1942 року

Михайлівська фортеця
Михайлівська фортеця (Фортеця святого Михайла до 1738 називалася Кисільна фортеця, Кисіль, Кизіль) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії.
Названа на честь прадіда російської імператриці Анни Іванівни, Михайла, першого царя з Романових на московському престолі.
За часів царювання російської імператриці Анни Іванівни, для охорони південного кордону від татар, сформований був ландміліційний корпус. Лівий берег річки Береки був укріплений валом, по валу влаштовані були на відстані редути. Однією з фортець Української лінії зроблена була Михайлівська фортеця (первісно - Кисільна, за назвою річки Кисіль на якій вона знаходилася). В фортеці, полковником Олексієм Калініним, в 1736 році було побудовано храм в ім'я Св. Трійці.
Фортеця Кисільна, в 1738 році перейменована на фортецю Святого Михайла.
При фортеці розміщався 1-й батальйон Слобідського ландміліційного полку (2-й батальйон полку розміщувався в Слобідській фортеці).
В 1770 році піхотні ландміліційські полки увійшли до складу армії, а сам Український корпус було скасовано. З 11-ти ландміліційних полків чотири зберегли свої назви (33-й Єлецький, 34-й Севський, 70-й Ряський та 71-й Бєльовський), інші увійшли до складу інших полків.
Фортеця земляна, майже квадратна в плані, чотирибастіонна. Площа кріпосного двору більше 1,2 га. У північній куртині розташований в'їзд до фортеці, південна — посилена равеліном, спрямованим в бік р. Береки. Протяжність кріпосного валу зовнішньою стороною становить понад 980 м. З третьою на лінії Слобідською та п'ятою — Олексіївською фортецями була з'єднана валом і ровом.

Олексіївська фортеця
Олексіївська фортеця (Фортеця святого Олексія, до 1738 називалася Берецька фортеця) — фортеця, споруджена у 1731 році за зразковим проектом фортець Української лінії.
Фортеця названа російською імператрицею Анною Іванівною у 1738 році так на честь свого діда Олексія Михайловича, другого царя на московському престолі з династії Романових.
При фортеці знаходився Перший батальйон Єфремівського ландміліційного полку.
Первісна назва фортеці Берецька, в 1738 році перейменована на фортецю святого Олексія.
Олексіївська фортеця була з'єднана валом з сухим ровом з четвертою на лінії Михайлівською і шостою — Єфремівською фортецями.
При фортеці розміщався 1-й батальйон Єфремівського ландміліційного полку, з 1738 року стала називатися Олексіївською (2-й батальйон полку розміщувався в Єфремівській фортеці).
Фортеця добре збереглася та надає чітке уявлення про форму та розміри земляного укріплення першої третини XVIII століття.
Фортеця земляна, майже квадратна в плані, чотирьохбастіонна. Висота валів фортеці більше ніж 5 м. Площа кріпосного двору понад 1,5 га. До північно-західної куртини, в якій розташований в'їзд, підведена по насипу ґрунтова дорога протяжністю близько 100 м. Східна куртина посилена равеліном, спрямованим у бік річки Береки.
Протяжність фортеці по зовнішній стороні вала становить понад 1030 м.
Входить до маршруту щорічного Велотуру фортецями Слобожанщини Tour De Fort
На території проходить Фестиваль «Олексіївська фортеця»

Редут Української лінії
Залишки редуту між Єфремівською та Парасковіївською фортецями. Цей маршрут прокладений вздовж залишків валу між фортецями

Редут Української лінії
Залишки редуту між Олексіївською та Михайлівською фортецями. Цей маршрут прокладений вздовж залишків валу між фортецями

Редут Української лінії
Залишки редуту між Олексіївською та Михайлівською фортецями.

Залишки редуту на валу між Михайлівської та Слобідською фортецями.

Залишки редуту між Іванівською та Орловською  фортецями. Цей маршрут частково прокладений вздовж залишків валу між фортецями

Залишки редуту між Іванівською та Орловською фортецями. Цей маршрут прокладений вздовж залишків валу між фортецями

Залишки редуту між Орловською та  Парасковіївською фортецями. Цей маршрут частково прокладений вздовж залишків валу між фортецями

Залишки редуту між Орловською та Парасковіївською фортецями. Цей маршрут частково прокладений вздовж залишків валу між фортецями

Залишки редуту між Михайлівською та Слобідською фортецями.

Туристичні місця

Село Завгороднє
Село Завгороднє виникло в 1731 році під час будівництва Української оборонної лінії. Але в той час воно мало іншу назву – слобода Верьовкіна. Свою першу назву воно мало до 1930 року .

Туристична стоянка
Місце для наметів на березі річки Сіверський Донець. Є столи

Кемпінг
Красноградський міський пляж. Є місця для наметів, альтанки, столи.

Туристична стоянка
Місце для наметів на березі річки Сіверський Донець

Фазенда "Виноград"
База відпочинку, ресторан

Туристична стоянка "Івановський шум"
Місце для наметів на березі річки Сіверський Донець. Є столи, лавки, туалет

Кемпінг
Зона відпочинку "Сиваш". Є столи, лавки. Вхід платний

Лісова заїмка

Хутір зеленого туризму «Воронья Слободка»

РГК Журавлик
Ресторанно-готельний комплекс "Журавлик"

Палац Культури
Палац культури "Хімік"

База відпочинку "Рів'єра"

База відпочинку "Хімік"

Коло лісу

Крамниці та Заклади харчування

Крамничка
Торгівельний кіоск во дворі приватної садиби

Кафе

Крамниця
Продуктовий магазин та господарчі товари.

Крамниця
Продуктовий магазин

Крамниця

Продуктова крамниця з накритою терасою поруч

Залізничні станції

Станція "Ліхачове"
Залізнична станція "Ліхачове"

Станція "Балаклія"
Залізнична станція "Балаклія"

Станція "Біляївка"
Залізнична станція "Біляївка"

Станція "Красноград"
Залізнична станція "Красноград"

Станція "Безпавлівка"
Залізнична станція "Безпавлівка"

Станція "Ізюм"
Залізнична станція "Ізюм"

Культові споруди та Меморіали

Кладовище на редуті
Кладовище в с.Степове на залишках редуту Української лінії.

Храм Святого великомученика Димитрія Солунського
Церква біля меморіалу жертвам другої Світової війни.

Храм Благовіщення Пресвятої Богородиці

Свято-Вознесенський кафедральний собор

Військовий меморіал
Меморіал жертвам Другої світової війни

Поклонний хрест на місці зруйнованої церкви

Військовий меморіал

Військовий меморіал
Братська могила

Дерев'яний храм

Троїцький храм

Козача Гора
Козача гора - це висока круча, висотою десь 60 метрів, що знаходиться на південь від Коропово та здіймається на Сіверським Донцем.
За легендами, саме на Козачій горі жив Змій Горинич, якому приводили у жертву дівчат. І саме тут і відбувся бій між Змієм та Микитою Кожум’якою. Під горою розташовувався козацький Свято-Миколаївський монастир, що був останнім центром волелюбного козацтва. Він був знищений одразу після того, як була ліквідована Запорізька Січ, так як в ньому ховалися бігли козаки. За легендою під час знищення монастиря козаки стрибали з гори в річку, аби не здаватись в полон. Зараз гора називається саме на їх честь, і в честь цього на ній поставили пам’ятний хрест.

Братська могила біля станції "Лихачове"

Могила генерала Копцова
Могила Героя Радянського Союза генерала Копцова, Поруч танк Т-34 на постаменті

Храм Казанської ікони Божої Матері

Свято-Казанський храм

Пам'ятник афганцям

Троїцька церква

Історичні та Природні Цікавинки

Старовина хата

Крейдяна скеля
Крейдяна скеля на березі річки Сіверський Донець

Руїни велетенського хімзаводу

Курган "Могила Майдан"

Шебелинський крейдяний кар'єр

Солоне озеро
Солоне озеро утворилося в результаті техногенної катастрофи приблизно в 1962 році. В період пошуку нових родовищ нафти та газу біля села Антонівка Кегичівського району почали бурити газову свердловину. Тоді припускалося, що поклади газу і нафти знаходяться на величезній глибині в 3 км під куполом з солі - так званою соляною лінзою. Але тиск газу виявився неочікувано високим, із розвідувальної свердловини вирвався цілий газовий фонтан. Якийсь час його намагались вгамувати, але, ледь вщухнувши, фонтан газу забив з новою силою. Щоб захистити людей, евакуювали не тільки робітників, але й мешканців найближчого села. Аби уникнути забруднення атмосфери, газ підпалили, його факел палав досить довго, та руйнація тільки збільшувалась. Навколо вишки утворився величезний кратер, що поглинув бурове обладнання. Врешті-решт фонтан вдалося зупинити за допомогою бетону, залитого в спеціально пробурені кутові свердловини.
Згодом утворений кратер почали заповнювати підземні води, що розмивали соляну лінзу. Так і утворилося досить велике озеро з дуже солоною водою бірюзового кольору. Взимку озеро не замерзало, в ньому не було життя. З роками береги озера стали більш урвистими, а вода - менш солоною. Точну глибину озера ніхто не знає і досі. Озеро продовжує опріснюватись, тож поспішіть побувати в цьому унікальному місці.

Казан-велетень
Велетенський казан біля ТОВ "Терра" в якому тричі варили рекордну кількість каші

Краєзнавчий музей
Балаклійський краєзнавчий музей

Урочище "Мандрін лог"
Урочище "Мандрін лог"  біля колишнього маєтку Новомиколаївка

Місток в комишах

Трактор ХТЗ на постаменті
Пам'ятник знаходиться на території фермерського господарства

Гора Кременець
Гора Кременець (або Крем'янець) - пагорб-пам'ятка, що знаходиться у південній частині міста Ізюм, на правому березі річки Сіверський Донець.
Пагорб вважається найвищою точкою Харківською області. За деякими даними його висота - 177,3 м, за іншими - 218 м. над рівнем моря. Є декілька версій того, як пагорб отримав свою назву. Перша з них свідчить про поклади кремнію в кар'єрі біля гори. За другою - назва походить з тюркських мов. На пагорбі в 14 ст. була розташована татарська фортеця, що з на цій мові звучить як "кермен". Пізніше, коли ці землі були приєднані до Російської імперії, назви місцевостей були трансформовані у созвучні слов'янським мовам слова. Таким чином "кермен" перетворилось у Кременець.
На вершині пагорбу розташовані так звані "кам'яні баби" - кам'яні монументи, що сприймалися давніми людьми як ідоли-обереги. Існує легенда про те, що колись тут проживало плем'я людей, що поклонялись сонцю. Але ці люди розгнівали сонце і воно перетворило людей у кам'яні статуї.
Також на вершині розташований монумент присвячений Другій Світовій війні. Можна побачити військову техніку, а також меморіальні плити з іменами загиблих солдат.

Дамба водосховища
Дамба Берекського водосховища

Джерело

Каньон
Каньон біля крейдяної скелі

Оглядовий майданчик на долину річки Балаклійка
Оглядовий майданчик на долину річка Балаклійка розташований в парку за Балаклійским будинком культури.

Джерело
Джерело в Хлоповке

Стара бруківка

Краєзнавчий музей
Краєзнавчий музей села Верхній Бишкин

Колодязь-журавлик

Джерело
Джерело на якому стояла винокурня поміщика Чичеріна

Кам'яне городище

Місце колишньої поміщицької садиби

Джерело "Кириченкова криниця"

Старовина хата
Автентична слобідська хатинка-мазанка

Джерело біля села Красиве

Таємничий камінь
Брила піщанику, яка ймовірно всього колись була кам'яною бабою на скіфському кургані. В давні часи кам'яних баба місцеві поміщики використовували в  якості фундаменту в своїх садибах. Це село колишній маєток поміщика Бабіна

Місце ядерного вибуху 1972 року
9 липня 1972 року неподалік села Хрестище, що на Харківщині, за наказом радянського керівництва відбулася перша детонація ядерного заряду на території України. Передумовою цьому стала аварія на газовому родовищі. В результаті неналежного цементування під час будівництва родовища стався витік газу в породі. Для того, щоб запобігти масштабному вибуду, газову свердловину підпалили і величезний вогняний стовп здіймався вгору на десятки метрів.
Розпорядження про “гасіння” вогню ядерним вибухом дали безпосередньо генеральний секретар ЦК КПРС Леонід Брежнєв та голова Ради Міністрів Олексій Косигін. Запланований ядерний вибух дістав кодову назву “Факел”, а саму спецоперацію засекретили. Всі її учасники мали підписами зобов’язання щодо нерозголошення інформації. Власне детонація окрім теоретичного гасіння пожежі мала й військово-стратегічну мету, адже це був ще один привід для проведення ядерних випробувань.
Вранці 9 липня рівно о 10 годині за місцевим часом ядерний заряд підірвали. На момент вибуху населення навколишніх сіл в радіусі 8 кілометрів евакуювали, однак вже за півгодини після детонації місцевим жителям дозволили повернутися.
Попри сподівання радянського керівництва, ядерний вибух не загасив палаюче родовище. Полум’я вдалося вгамувати через кілька місяців традиційними методами.

Краєзнавчий музей

Пам'ятний знак
Пам'ятний знак на честь заснування слободи Олексіїівка

КЗ «КРАСНОГРАДСЬКИЙ КРАЄЗНАВЧИЙ МУЗЕЙ ім. П.Д.МАРТИНОВИЧА»
Одним з найстаріших музеїв на Харківщині є КЗ «Красноградський краєзнавчий музей ім. П.Д. Мартиновича» Красноградської міської ради. Ініціатором та засновником музею був відомий український художник та етнограф Порфирій Денисович Мартинович, який передав музею значну кількість своїх творів.
Музей розташований в історичному приміщенні – будинок повітового лікаря Р.Ф. Шиндлера. Виставкова площа складає близько 4000 м 2. Музей налічує 42 виставкові зали (24 картинна галерея, 16 історія, 3 природи). Кількість експонатів постійного та науково-допоміжного фонду - 36 000 одиниць збереження.
Картинна галерея - унікальне явище в житті нашого регіону.
Особливу цінність представляють експонати пов’язані з ім’ям видатного українського художника, етнографа, засновника музею Порфирія Мартиновича, роботи народних художників: Т.Н. Яблонської, С.О.Григор’єва, С. Ф.Шишка, Ф.З. Захарова й інших в залах картинної галереї ( приміщення спеціально збудоване у 1982 р.) розміщені графіка, живопис, вироби декоративно – прикладного мистецтва,
Міністерство культури України передало на постійне зберігання понад 3 000 творів живопису, графіки, скульптури, виробів декоративно-прикладного мистецтва.
В історичному відділі музею розміщені експонати пов’язані з історією Красноградщини з 1731 р., коли було засноване місто і до наших днів.
У відділі природи можна ознайомитися з природними ресурсами, флорою та фауною Красноградщини.
На подвір’ї знаходяться скансени «Хата ХІХ ст.», «Млин ХІХ ст.» та експонати техніки (трактор «Універсал», трактор ДТ-54 А, автомобіль ГАЗ – 1 АА, автомобіль ЗИС – 5, сіялка, жатка, плуг-дончак, катки, жорна).
Колектив музею бере активну участь у міжнародних, республіканських, обласних та міських проектах по розвитку, збереженню національної культурної спадщини.
З метою розвитку зеленого туризму на Харківщині, популяризації побуту та традицій українського народу, науковими співробітниками музею було розроблено нові інтерактивні мандрівки по містам і селам порубіжних областей Красноградського району.
Основним пріоритетом в роботі музею є туристична галузь. Музей тісно співпрацює з туристичними агенціями України, використовуючи в роботі нові креативні форми масових заходів.
Штат музею на сьогодні складається з 22 чоловік.
КЗ «Красноградський краєзнавчий музей ім. П.Д.Мартиновича» Красноградської міської ради має всі необхідні передумови для подальшого розвитку музейної справи та збереження української національної спадщини.

Пам'ятник літаку СУ-7

Архитектурна пам'ятка
Будівля Красноградської міськради, збудована на початку ХХ століття, авт. архітектор Ширшов

Підвісний міст
Підвісний міст через річку Сіверський Донець